Pomacea ![]() | |
---|---|
![]() Varietat violeta amb groc de Pomacea bridgesii ![]() | |
Taxonomia | |
Super-regne | Holozoa |
Regne | Animalia |
Fílum | Mollusca |
Classe | Gastropoda |
Ordre | Architaenioglossa |
Família | Ampullariidae |
Gènere | Pomacea ![]() Perry, 1810[1] |
Nomenclatura | |
Sinònims |
|
Espècies | |
|
Els cargols poma (Pomacea) són un gènere de cargols de la família Ampullariidae.[2][3] Són gastròpodes d'aigua dolça, originaris d'Amèrica del Sud, Amèrica Central i el sud dels Estats Units.[4]
Fora del seu hàbitat natural, són considerats espècie invasora. Des de l'inici del segle XXI el cargol poma tacat (Pomacea maculata) va introduir-se a l'Ebre, i des del 2008, va començar a fer estralls considerables als arrossars del delta de l'Ebre i recentment es va detectar a uns arrossars de Palau-sator (Baix Empordà).[5][6] El control de la plaga és molt difícil, ja que les femelles són força prolífiques amb més de vuit-cents ous per posta.
És un gènere ben adaptat a hàbitats on períodes secs i períodes de pluges tropicals s'alternen. En combinar pulmons i brànquies fàcilment pot sobreviure en aigües pobres en oxigen. A més, tenen un sifó per respirar, format per un plec de l'epidermis a l'esquerra del coll, difícilment visible quan no és en ús. Quan vol refrescar l'aire de l'interior dels seus pulmons, per una contracció del múscul del plec es contreu i es converteix en una estructura tubular com un sifó. Així pot romandre submergit per respirar i protegir-se contra ocells depredadors.[4] El seu nom prové de la forma rodona de la seva closca i de la seva mida —són de fet, els cargols d'aigua dolça més grans de la terra– que es va associar amb la poma.[2]
Les diferents espècies, sobretot Pomacea diffusa i canaliculata se solien vendre a botigues especialitzades i van ser molt populars entre els aquariòfils, ja que netegen els aquaris en alimentar-se d'algues i detritus. Per manca de cura dels amos, sovint van escapar i proliferar de manera incontrolada a la natura, on fora del seu hàbitat d'origen, no tenen gaire enemics naturals, excepte el capó reial que va adaptar la seva dieta i que sembla un aliat nou en el control biològic de la plaga.[7][8]